Po vyprávění Jana P. Muchowa v titulním článku červnového Headlineru se ani nedivím, že se comeback vzývané kapely odehrál zrovna v takových kulisách a s žádnou velkou pompou. A pro pár stovek lidí, kteří si po třech dnech festivalového hluku krátce před půlnocí našli čas a náladu na křehkou a intimní hudbu EOST, při jejímž poslechu tak moc záleží na soustředění a schopnosti se na kapelu naladit. O to větší to byl zážitek.
![](/media/news/62h5ecl6yn-dscf0879-edited-1-930x930-666d5b5906568.jpeg)
I ve festivalovém prostředí, kdy ticho ruší přeslechy z okolních pódií, se EOST dařilo postupně budovat náladu a semknout kolem své hudby publikum. Kateřina Winterová za mikrofonem stála jediná ve světlech a zářila zpěvem i barevností výrazů. V potemnělé mlze v zadní části pódia Jan P. Muchow střídal baskytaru s rozostřenou kytarou a ústřední dvojici zkušeně doplňovali bubeník Marek Frič a od kláves a elektroniky Karel Drašnar. Sestavu jako vokalistka výrazně obohatila Adéla Blažková – nenápadně, ale skvěle obstarala důmyslně vymyšlené (a předvedené) harmonie, které jenom podtrhly nenápadnou sílu hlasu Kateřiny Winterové.
![](/media/news/x6nd78i1wd-dscf0851-edited-1-930x930-666d5b76a959a.jpeg)
Krom hudby samotné byla nakažlivá také uvolněnost a samozřejmost, s jakou The Ecstasy of Saint Theresa hráli a až nečekaná rozvernost, s jakou Kateřina jednotlivé písničky uváděla. Přitom základní kouzlo EOST zůstává i po letech stejné. Dělají hudbu, která je nevšední v českých i světových poměrech. Experimentální vrstvy, kterými jsou jejich písničky obalené, nejsou zauměné, protože v jádru mají jejich skladby pořád svou niternou hitovost a sympatickou jednoduchost. Síla Extáze na pódiu je ve schopnosti uvažovat o koncertu jako o celku, bez tlačení na pilu gradovat náladu, překvapovat různými odstíny a posluchače strhnout, aniž by si toho všimnul. I’m Not Really Optimistic byla jako pohlazení – ohromná, melodická, melancholická píseň, z jejíž síly ani po dvaadvaceti letech neubylo nic. Wrong Time, Wrong Place zase hlučná a přitom jemná „showgazeovka“ se zabijáckým refrénem, který přišel i s kytarou podpořit Václav Havelka.
![](/media/news/fsctrt310o-dscf0864-edited-1-930x930-666d5b8f0f277.jpeg)
Celý koncert uzavřela rokenrolová, snad až skoro punková, každopádně až překvapivě „rozeskákaná“ verze Local Distortion, u kterého se EOST snad poprvé v kariéře dočkali festivalového „mávání“ od publika. Může se zdát, že to k intelektuální povaze hudby, kterou kapela hraje, příliš nesedí. Ale k bezprostřednosti toho večera na Rock for People určitě ano.
![](/media/news/6cxrg7chms-dscf0896-edited-1-930x930-666d5bc4405e0.jpeg)
Pódiový návrat EOST nebyl nijak pompézní a velkolepý. Ale fanoušci z koncertu mohli tak jako před lety odcházet s „wow“ pocitem, že takovouhle hudbu dokáže s takovým šmrncem hrát česká kapela. Určitě si jejich letošní turné nenechte ujít. Kdo ví, kdy zase budeme mít tu možnost…
![](/media/news/0r8t3r7nz8-dscf0861-edited-1-930x930-666d5be1a0e22.jpeg)
Pohledem Wlado Sejka
"Jste šťastni?" ptá se Kateřina Winterová pár minut po půlnoci na stagi ČTArt po odehrání skladby HappyR. To teda jsme, Katko - jsme šťastni a hodně! Tenhle comeback je prostě opravdová radost – když už nás opustili všichni kamarádi, tak jsme se s Honzou Vedral při závěrečné Local Distortion radostně objímali, oba jsme věděli, že jsme u něčeho opravdu speciálního. Když nám pár minut po koncertě Honza Muchow vyprávěl o tom, kolik technických potíží koncert měl, ani jeden jsme nevěřili. Oba jsme propadli hudbě a nepoznali, že by bylo něco špatně, natož že se kapela na pódiu neslyšela. Když Kateřině Winterové na konci z toho nasazení praskla halenka, byl to vlastně stejně spontánní a upřímný moment jako celý koncert. I když si cestu za českou legendární kapelou při jejím prvním velkém comebackovém koncertu nenašlo moc lidí, nikomu na pódiu ani pod ním to moc nevadilo. A já už se těším na další – ať už na jiném festivalu, nebo na podzim v pražském Paláci Akropolis. - wlado
![](/media/news/bu87oa9sb6-dscf0869-edited-1-930x930-666d5bf49166c.jpeg)